Kära Wendy.
Jag skriver det här för att berätta historien om oss-
- som jag upplevde den-
- men aldrig vågade berätta för dig när vi fortfarande höll ihop.
Det hade kanske gått annorlunda om jag berättat det för dig då.
Och saker och ting hade kanske inte behövt sluta så här.
Jag har bott på Electric Park Square hela livet-
- och hjulet i hisstornet har alltid gnisslat.
Vi på Electric Park kallade det "pariserhjulet".
Men nu när jag skriver det här kan jag inte se torget.
Och jag hör inte gnisslandet.
Och värst av allt är att jag inte har dig bredvid mig.
Susan... Här är dina runda fullmantlade.
- Snyggt, Stevie. - Varsågod.
Freddie, de här är dina.
Jag har hålspets, kaliber.32.
Jag var envis som barn-
- men pappa tyckte det var givet att jag skulle jobba i gruvan.
Jag tror det gick en vecka med samma ritual.
Ner på morgonen med honom, hetlevrad som vanligt.
Och sen upp igen, för jag vägrade att gå ur hissen där nere.
Upp till Clarabelle, som väntade varje dag för att följa mig hem.
Clarabelle var vårt hembiträde.
Hon var också envis och stred mot pappas beslut med näbbar och klor.
Hur arg han än blev. Hon sa-
- att hennes lille pojke var för känslig för gruvan-
- och för klen med sina magra armar.
Han hade fantasi-
- och en dag skulle han få idéer som skulle rädda världen.
Det tvivlade hon inte alls på.
Dicky...
Kom nu.
Med det geväret skjuter han på ett par kalsonger.
Han trodde att han fick tio poäng.
Hej där...?
Dick.
Richard.
- Hej. Hur står det till i dag? - Kan jag få två chokladmunkar?
Vi köpte en chokladmuffins varje morgon hos Salomons...
"För dem gillar du ju bäst, Dicky", som Clarabelle alltid sa.
Tant Mabels speciella chokladmuffins. Jag är galen i dem!
Det gjorde sheriff Krugsby också.
- Adjö, sheriffen. - Adjö, Clarabelle.
Howard, jag måste ha en påse till min morgonklubba.
Pappa gav upp efter en vecka. Vi vann slaget och jag slapp gruvan.
Men innan du blir otålig för att jag bara pratar om Clarabelle...
Det är för att hon är skälet till att vi träffades, Wendy.
Jag fick jobb hos Salomons. Att det skulle vara bättre för min fantasi-
- eller inspirera mig till att rädda världen var svårt att se.
Jag fyllde på varor med en skum kille som hette Stevie.
Han sa aldrig ett ord, och han jobbade inte heller i gruvan.
Han påstod att han var för lång.
Mr Salomon ägde affären. Han såg alltid mycket orolig ut.
Han var livrädd för väpnade rån. Och han pratade ofta om gängen-
- men jag såg dem aldrig.
Jag hyperventilerar...
- Vad hände med honom? - Det är ingen fara.
- Vad är det för fel på honom? - Jag beklagar.
Dicky...
Gå in och ta på din vita skjorta. Skrynkla den inte.
Och din slips. Du ska på Sebastians kalas.
Sebastians kalas? Det vill jag inte.
Sebastian var en otroligt jobbig pojke.
Varför Clarabelle tvingade mig att gå dit var en gåta.
Han gjorde nåt irriterande med ögonbrynen när han såg på mig.
- Nu går du och köper en fin present! - Varför?
- Därför. Du träffar folk, får vänner. - Jag har vänner.
Vem är din vän?
- Kom här, Dick. - Nej. Jag går inte dit.
Kom igen nu... Kom igen.
Lägg dina armar runt mig nu.
Det hjälpte inte. Jag var tvungen att köpa nåt åt idioten.
Så jag gick till leksaksaffären.
Den dan fick Huey sina skenor.
Han och hans bror bodde vid torget. Han hade i stort sett inga ben.
- Du fick dem. - Ja, det fick jag.
Nu får Freddie inte stryk mer för att hans bror sitter i rullstol.
Jag hörde att de kostade 7000 dollar.
Freddie... 700.
Freddie överdrev alltid tiofalt, men man vande sig.
Och han fick ännu mer stryk när hans bror började gå runt-
- med de där märkliga skenorna.
Hursomhelst. Jag måste köpa en present till skitungen Sebastian.
Vi ses, Dick!
- Ska alla få veta att jag får stryk? - Det vet de redan.
Det vet de inte. Ingen vet.
- Du går som med en krycka i röven. - Käften!
Vad vill du?
Köpa nåt.
Vad då?
En present.
- Vem ska ha den? - En idiot.
- En tjej eller kille? - En kille.
Hon hette Susan. Hon luktade, precis som sin mammas skitaffär.
Vi visste båda två att där inte fanns nåt som var värt att ha.
Susan hade inte fått bröst som de andra tjejerna i skolan.
- Leksakspistolen då? - Den har legat där i hundra år.
Än sen?
Jag tycker att den är rätt fin.
Får jag titta på den?
Ja, det kan du väl få.
Rätt åt Sebastian att få en sån skitpresent.
Den var inte ny och var bränd på sidan som hade legat neråt.
Han skulle hata den. Jag såg fram emot att få ge honom den.
Det var en fin present åt Sebastian. Han går runt och låtsas skjuta.
- Han kommer att älska den. - Tror du?
Det kan du ge dig på.
Jag började undra om det var rätt present att ge.
Det fanns alltför många vapen här i världen. Och jag var ju pacifist.
Det vore fel att ge en pojke en pistol.
Vad för slags man skulle han bli om vi uppmuntrade honom så?
Så jag gav Sebastian en bok i stället. "Dorian Grays porträtt".
I förkortad utgåva, för nån hade rivit ut de sista 210 sidorna.
Strunt samma. Jag hade fått den billigt.
Tyvärr öppnade inte Sebastian pre- senten så jag såg inte besvikelsen.
Han gillade inte pistolen. Kan jag få tillbaka mina pengar?
Vi gör inga återköp.
- Hej då. - Hej.
Jag ville kasta pistolen direkt, men det gjorde jag inte.
Den kändes mjuk och fin i min ficka.
Några år senare dog min pappa.
Han föll ihop efter ett raseriutbrott i gruvan.
Det gjorde mig inte så mycket, för jag kände honom egentligen inte.
Richard, jag beklagar verkligen.
Du kommer klara dig fint. Vi kommer alla att vaka över dig.
Mamma dog för många år sen, så nu var jag ensam på riktigt.
Nu var jag en riktig loser, som alla som inte var gruvarbetare.
Men det passade mig fint.
Jag bodde kvar med fadersarvet-
- som mest var lösa dörrkarmar efter pappas smällande i dörrar.
Och Clarabelle slutade. Hon var faktiskt riktigt gammal nu.
När jag städade dök leksakspistolen upp igen.
Och det var då, Wendy... Det var då allt började.
Jag tyckte du sa att du var pacifist.
Det sa jag kanske, men det är bara en gammal leksakspistol.
Det är ingen leksak.
Det är en 6,65 millimeters double action-revolver.
Är du säker?
Ja.
Vem är det?
Hej. Stevie, kul att se dig.
- Kan jag komma in? - Visst.
- Får jag sätta mig? - Ja.
- Är allt bra? - Ja.
Jag måste visa dig en sak.
Det här är en 7,63 millimeters modell 1896 Broomhandle-
- från slaget vid el-Alamein.
Den tillhörde en stridsvagnschef i Rommels Afrikakår.
Men den tjänade honom inte väl.
När de allierade anföll samlade han ihop en pluton italienska desertörer.
Han ville statuera exempel och avrätta den italienske sergeanten-
- men revolvern klickade. Den gick inte av.
Så de låste in honom i stridsvagnen och lämnade honom i solen.
Min farfar hittade det stekta liket i metallvraket två veckor senare.
Den förrädiska revolvern låg kvar i hans hand.
Är det sant?
- Vilken historia. - Jag har nåt annat med, nåt till dig.
Vad är det?
Den är till din revolver. Jag har gjort den själv.
Jag hittade en gammal hylsa.
Jag tänkte att du kanske ville prova att skjuta med den. För skojs skull.
Okej.
- Kom då. - Nu?
Jag är också pacifist, så jag skulle aldrig drömma om att skjuta nån.
Självklart inte.
Hitåt. Till den gamla gruvan.
Jag följde efter Stevie genom den nerlagda delen av gruvan.
Det var farligt där.
Men vi gick hela vägen ner till ett gammalt glömt schakt.
- Dit ner? - Ja. Hela vägen ner.
- Går det? - Det är helt säkert.
Har du aldrig varit här förut?
Nej. Jag är inte så förtjust i gruvorna.
- Du går inte ut mycket, va? - Nej.
Nej, nej.
Håll vapnet som om det var laddat och låt det alltid peka nedåt.
Låt det alltid peka nedåt.
Nu ska jag dra ut spärren och öppna kammaren.
Där är det.
Jag tar patronen och sätter den i kammaren.
Mitt i prick. På första skottet.
Det hade jag inte klarat ens med Badsteel.
- Vad sa du? - Badsteel.
Det kallar jag den. Badsteel.
General Patton döpte sin revolver, så jag tyckte att det var en bra idé.
Din är så liten. Den ser ut som en dampistol.
- Du har rätt. - Du borde ge den ett flicknamn.
Wendy.
Den ska heta Wendy.
Det är perfekt.
Plötsligt var jag en sån med vapen.
Det var med dåligt samvete jag rörde revolvern den kvällen.
Vapen gjorde världen ond.
Obetydliga människor hade vapen, men jag kunde inte slänga bort den.
Inte ens när jag trodde att den var ofarlig.
Och nu var du min.
För det är dig jag hänvisar till, Wendy.
Det var som om du, ett vapen försökte säga mig något.
Nåt jag ännu inte förstod.
En sak var säker, Wendy...
Jag hade hittat en ny vän.
Och det var du.
Kära Wendy.
Det är din känslige vän igen, som i sin extas över att ha träffat dig-
- också har grävt fram sin gamla musik. The Zombies.
De kan bussa hundar på oss!
Vi borde hålla säkerhetsavstånd för att undvika sånt.
Det är inget problem. Nu skjuter vi bara.
Stevie och jag hade funnit varandra i vår mörka hemliga passion.
Han var ett tekniskt geni. Och vi fortsatte naturligtvis läsa.
Stevie läste allt om vapnen och jag om att skjuta.
Till exempel om varför ett utgångssår säger allt om ett skott-
- och ett vapen och dess potential. Eller "själ", om du frågade mig.
Stevie och jag började faktiskt prata lite.
Bra hastighet, träffar precis här, ger omedelbart oskadliggörande.
Och som tur var hade jag dig nu, Wendy. Dygnet runt.
Vi började bära er hela tiden.
Du och Badsteel låg i våra fickor. Det kändes viktigt och lugnande.
Ni fick oss att utvecklas. Till och med mr Salomon var imponerad.
Jag orkar inte längre.
Allt det här...
De säger att gängen har blivit fullständigt vilda i stan.
Jag kanske överreagerar. Jag vet inte.
Vad tror du, Dick?
Jag måste säga att Clarabelle gissade rätt.
Du har verkligen blommat upp. Jag har sett dig.
Du går självsäkert genom gångarna. Du ser folk i ögonen vid disken.
Det inger respekt. Kanske mer än ett skjutvapen hade gjort.
Andy befordrade mig och hade gett mig påökt.
Om han hade haft råd.
Stevie var också en bättre människa nu.
Han skärpte sig och lånade pengar till en varubil.
Nu hade han egen firma och kunde också se folk i ögonen.
- Grattis. - Du har äntligen fått den.
Vi smög inte iväg längre när de riktiga männen kom upp ur gruvan.
Vi var lika bra som de. Och nu visste vi det.
Electric Park Square var lika mycket vårt.
Alla områden vi hade döpt som barn.
Slope Corner, Skjulet, Way Out, East Side, Centerpole-
- Shop Side, Träsket, där vattnet i kloaken alltid svämmade över-
- Slong Island, som vi kallade det, och så klart Salomons.
Allt var lika mycket vårt nu. Om inte mer.
Jag behöver den här biten från dig.
På sätt och vis är det synd att hålla det här för oss själva.
Vad menar du?
Jag tycker att pacifister med vapen är en så suverän idé.
Jag menar, det är nästan vår plikt att dela det med andra.
Som vem?
Folk som behöver det.
Vi var losers.
Kanske inte just nu, men vi var det.
Det är sant. Vi var inte Electric Parks enda losers.
Exakt. Det är exakt det jag menar.
Behöver du hjälp? Är du säker?
- När är det? - Klockan fem i den gamla gruvan.
- Du kommer, va? - Ja.
Jag antar... jag måste be om lov att få gå ifrån affären.
Hallå! Det är här. Här borta!
Det var svårt att få ut dem ur skalen-
- men där var de.
Vi höll ett möte vid gamla gruvan.
Electric Parks losers.
Susan!
Jag är glad att du kunde komma.
Hej, Freddie.
Se det som ett socialt experiment-
- som ska hjälpa er att bli det ni verkligen är.
Vad är det?
Mycket gladare, räknar jag med.
Är ni med eller...
Jag tycker att det är en bra idé.
Det med pacikifism. Det är bra att vi inte dödar nån.
Du mener "pacifism".
Jag kom på namnet "Dandies".
Det rymde gladlyntheten som jag hoppades på.
Hör ni...
- Freddie har hittat ett hål. - Ett vad då?
En fallucka. Jag tror att det leder ner till gruvan.
- Kom nu. - Okej, vi kommer.
- Kommer de? - Ja, de kommer nu.
Det är djupt. Jag tror att det går genom alla gruvorna.
- Jag kommer nu. - Kom ner, fort!
- Herregud. Det är enormt. - Vad är det här egentligen?
Den nedlagda gruvbyggnaden blev vad vi kallade "Templet".
Freddie kände till en massa schakt som var hemliga för andra.
Ett av dem mynnade ut i det som senare blev vårt "vardagsrum".
Allt var väldigt spännande.
Det här är exakt 4,5 meter. Du hade rätt.
- Jag kan fira ner dig med repet. - Nej, det behövs inte.
- Var är han? - Här. Det är rätt många steg, okej?
- Försiktigt. - Jag kommer strax.
- På tre. - Är blixten på?
Alla tog med sig nåt till Templet.
Och snart dök först Huey och sen Susan upp med vapen.
Jag hoppas den fortfarande funkar.
- Stevie? - Ja.
Vi har ett nytillskott här.
Du kanske kan komma och hjälpa till att titta på den?
Du har skaffat en handkanon, Huey. Får jag titta?
Jag tror det är en kaliber.52.
Det betyder att kulorna är ungefär så stora. Små runda kulor.
Det här är en framladdare.
Huey hade valt en äldre modell och ingen kunde påstå-
- att den inte var käck eller dandy, som vi snart började säga.
- Väldigt dandy. - Käck.
- Vad heter den? Är det hon eller han? - Det är en han.
Jag tänkte väl det.
Jag tror att han ska heta Lyndon.
Och allt kretsade kring oss.
Inget tvivel om det, Wendy. Och vi fortsatte lyssna på The Zombies.
Det här är Lee. Och det här är Grant.
- Får jag hålla i dem? - Ja.
Och Susan höll sig till amerikansk historia-
- för jag insisterade på att vi inte gillade moderna, vulgära vapen.
De var varken käcka eller dandy.
Hon kom även med en liten revolver till Freddy, som döptes till Emily.
Tack, men...
- Är du säker? Freddy? - Ja, helt säker.
Men han avböjde, för han ville ha ett vapen som han sett i en affär.
800 dollar, sa Freddy.
Det betydde så klart 80, men ingen av oss hade så mycket pengar.
Det var hårt mot Emily, men hon var ju inte precis nån skönhet.
Och vi hade poesiuppläsningar-
- och Dandies hittade på ett hemligt tecken som vi kunde hälsa med.
- Vill ni höra? - Ja.
Lee är kall som is, Grant är het som fan.
Jag tycker båda är jättefina-
- och jag hoppas allt slutar bra.
Kan du lära mig skriva så?
Sen hade vi vår invigning-
- och drack portvin, som var det mest dandylika vi hittade.
Det smakade gräsligt, men det blev en del av ritualerna.
Stevie ville utnämna mig till ledare direkt-
- men jag insisterade på röstning. Där alla hade sin talan.
Stevie, Huey, Freddie och Susan-
- men först och främst du, Wendy.
Stevies Badsteel, Susans Lee och Grant-
- och Hueys Lyndon.
- Hej, Lyndon. - Hej, Wendy.
Eftersom det var du som förde det på tal - vad tycker du?
Du.
- Och Badsteel? - Också du.
- Tre röster på dig. - Det bör bli du, Dick.
- Du. - Och Lyndon?
Jag fattar inte. Den kan inte säga nånting.
Välj bara, Huey. Du sabbade precis hela grejen, men det är lugnt.
Okej, okej...
- Du med. - Är du säker?
- Helt säker. - Det blir 80 röster.
- Gratulerar. - Bravo!
Reglerna: Det viktigaste för en dandy är-
- att aldrig visa fram sin partner, hur man än provoceras.
Vi bär dem som moraliska stöd.
Det är det allra viktigaste.
De får bäras, men aldrig visas fram. Det vore det värsta av allt.
Ingen tvivlade på det viktigaste.
Skälet till att de aldrig fick visas fram i dagsljus-
- och därmed väckas till liv.
Blir de väckta kan inget hindra dem från att följa sin natur och döda.
Det var så förbjudet att säga det ordet att vi kallade det "älska".
Och ingen fick nånsin älska. För det skulle betyda slutet.
Förstår ni? Okej, bra.
Jag heter Patrick Besant-Matthews.
Jag är rättspatolog och jobbar främst med skottskador.
I dag ska vi tala om skottskador och hur de ser ut i kroppen.
Kanske ett skott på nära håll skulle bli så...
Det måste vara nära. Hur skulle det annars komma precis i mitten?
Ser ni? Ser ni hur snabbt den bara glider rakt igenom?
Han bär skottsäker väst. Stålplattor här.
Han blir skjuten i bröstet på nära håll med ett militärgevär.
Här är det. Det kändes inte mycket.
Först skar de sig, och sen band de lädersnören runt testiklarna-
- och smärtan gjorde dem starkare.
De gick ut och gömde sig i skogen-
- och gav sig på de amerikanska soldaterna och högg huvudet av dem.
De här krigarna var nästan omöjliga att stoppa.
Det är testiklarna och penisen, och det är ollonet. - Blunda, Susan.
Jag vet inte om du har sett en penis förut, förlåt att jag visade det.
Han som är vietnamveteran har så klart en 45:a.
Alla älskade "gissa pistolen", där vi gissade vems ett vapen var.
Fel, Stevie. Kolla här.
Han är snygg och tar militär- revolvern. Han är sexig.
En förrädisk pistol.
Den här för att han är soldat. Han tar den helautomatiska.
Den får hon ner i handskfacket.
L1808 Polymer riktar sig till en mer tvivelaktig typ.
Alla utom Freddie som fick njuta av allt från sidolinjen som en martyr-
- sköt och sköt och blev bättre och bättre.
Alla bar vapen och ingen visade det.
Och vi växte allihop.
Och det var din idé, Wendy, att jag skulle skjuta från höften.
Och eftersom du siktade så gick det som en dröm.
Lugn, Calamity Jane.
Susan fick också en uppenbarelse.
Hon uppfann en ny teknik som hon kallade "indirekt".
Hon siktade på en hård yta, så att kulan rikochetterade-
- innan den träffade målet. Den stilen var verkligen hon.
Blyg, men smart.
Och äntligen när alla hade gett upp hoppet, dog hennes mamma.
Susan grät när hon berättade det, men jag sa-
- att nu kunde hon renovera afären.
Och berömde henne för att vara den dandy som utvecklats mest.
- Gå rakt. - Med stängda ögon, för det är lätt.
Kom in.
Vi ska nog stänga dörren.
Lukten är borta.
Här luktar gott.
Kom hit.
Jag vill så gärna visa dig.
Vad gör du?
De har vuxit. Mina bröst har vuxit.
I Templet pratar du alltid om-
- hur alla växer och blir bättre och bättre.
Jag förstod inte riktigt, men... Och nu med det här...
Kropp och själ har samarbetat-
- för när jag bär Lee och Grant så känner jag att jag växer.
Det var inte det jag hade menat, men hon var glad, så varför inte?
Huey hade äntligen legat med en tjej och gick inte att stoppa.
Han stötte på allt som rörde sig.
Freddie fick ändå stryk i skolan.
Men inte lika ofta och det skulle upphöra när han köpte en partner.
- Vi kanske kan göra nåt senare? - Ja, visst.
Ja? Ska vi gå ut? Vi ses efter skolan då.
Såg du?
När vi var på humör hade vi en parad.
Vi bar våra dandyparaduniformer.
Vi visade vårt sanna jag utan rädsla för vad folk tyckte.
Och under all färgprakt lurade allvaret bakom allt.
I varje fall för mig.
Och för dig, Wendy.
Jag var så glad över att du var min vän.
Min förtrogna.
Du klarade det!
Ett skott i blindo. Det är otroligt.
- Gratulerar, Dick. - Tack.
De gav mig den finaste hyllning som en dandy kan få.
Gra-gra-gra-gratulerar, Di-Di-Dick!
De gratulerade mig med den speciella Brideshead-stamning-
- som vi kommit överens om att spara till speciella tillfällen.
Wendy, vi gjorde det tillsammans.
Det kändes som om du kunde ha träffat målet utan mig.
En sak är säker:
Jag hade inte klarat det utan dig.
Men det är väl det som vänner är till för.
För att komplettera varandra.
Vi var ett, Wendy.
- Assistent Krugsby... - Hej, Richard.
- Gör det nåt att jag kommer in? - Inte alls.
Vår procession i går var kanske lite provokativ. Jag beklagar...
Nej, det är lugnt. Du är en bra grabb, det vet jag.
Vi som gillar tant Mabels choklad- muffins kan inte vara genomruttna.
Men hör på. Jag har tagit med en kille som vill prata med dig.
Han står i korridoren. Kan du växla några ord med honom?
Klart jag kan... ja då.
Grabben... Kom här.
- Läget, Dick? - Vem är han?
Jag trodde ni var gamla kompisar. Det här är Clarabelles barnbarn.
Sebastian.
- Jag tycker vi ska sätta oss ner. - Varsågoda.
- Sätt er. - Kom in.
- Du förstår, Sebastian här... - Kan du låta bli att röra den där?
Sätt dig där borta.
I den andra stolen.
Unge Sebastian har råkat i en otäck knipa.
Du förstår vad jag menar, va?
Jag sköt en man. Det var inte nödvändigtvis mitt fel.
Vi förstår. Nog sagt om det.
Han gjorde det. Och nu går han hos frivården.
Och han behöver en jämnårig som kan utöva gott inflytande på honom.
Så jag tänkte att han behöver en slags övervakare-
- så att han håller sig ifrån vapnen.
Och han vill att det blir du.
Och jag håller med, för som jag sa, så är du en bra grabb.
- Jag kan inte bli övervakare. - Jag menar inte bokstavligen.
Jag menar bara att du ska hålla ett öga på honom.
Vi måste alla vaka över varandra här i Estherslope.
Och Sebastian här har varit en jävla idiot.
Jag förstår att ni har varit vänner och frivården jobbar med honom.
- Han säger att du är en moralisk... - En moralisk förebild.
Ända sen jag var liten.
Om jag inte kan kontrollera honom då? Tänk om nåt ballar ur.
Inget kommer att balla ur. Jag läste boken du gav mig.
- Du börjar redan bli oregerlig. - Håll käften!
Ett ord från dig och han åker in på kåken igen.
Gör han exakt som jag säger?
Självklart. Vad ska jag med övervakare till annars?
För att inte åka i fängelse igen.
Du måste lita på den lilla människan.
Jag vet inte vad han menar, men jag tror vi är överens här.
Kom.
Jag tror att vi har löst det.
Du är en bra kille.
Krugsbys plan var att Sebastian skulle komma en gång i veckan-
- så jag kunde ha koll på honom.
Jag bestämde mig för att lita på och rädda honom.
För Clarabelles eller Krugsbys skull-
- eller för min tro på den lilla människan.
Kanske för att bevisa att jag kunde göra en dandy av vem som helst.
Göra en pacifist av en mördare.
Hallå!
Sebastian?
Jaså, du är här. Kom in.
- De väntar på dig i biblioteket. - Biblioteket?
- Gillar du inte att läsa? - Jag fick en bok en gång.
- Men de sista 20 sidorna fattades. - Det är där nere.
De tränar florett.
Florett?
Det är bra. Jag tror fortfarande att den första kan bli lite mer...
Vi kanske ska ta första delen en gång till.
Och ett... Bättre.
Ursäkta.
Hej, Sebastian. Välkommen till Templet.
Jag är mitt i ett träningspass, men det gör inget.
Kom och hälsa på de andra.
Detta är Stevie Dandelion. Titta du. Han jobbar med nån ammunition.
Just den här pistolen heter Badsteel.
Den har ett aningen skumt förflutet.
Den vägrade gå av när det inte var läge.
Bara för att ingen hade vårdat den ordentligt tidigare.
Är det nåt problem?
Du har turban.
- Och? - Ingenting.
Kom och hälsa på de andra.
- Sköt om dig, Sebastian. - Du med.
Freddie, berätta för Sebastian om morokrigarnas specialknep.
De knöt våta lädersnören runt sina testiklar innan de gick i strid.
Smärtan gjorde dem omöjliga att stoppa, till och med med skjutvapen.
De kämpade till 1000%.
- Det var många procent. - De var tuffa typer, Sebastian.
Sätt dig.
- Jag kom för att träffa dig. - Ja.
- Här är jag. - Ja.
Din övervakare har inget speciellt att säga dig just nu.
Jag vill bara fråga om du har hållit dig från alla skjutvapen på sistone.
- Ja, det har jag. - Bra. För vapen är dåliga.
- Ja, de är dåliga. - Vad tycker du?
Ni är fullständigt galna.
Så kan man se på det, men det är vad vi valt att göra.
Jag bad dig komma för att fråga dig om du vill sluta dig till oss.
- Om jag vill sluta mig till er? - Ja.
- Om jag vill sluta mig till er? - Det var det jag sa.
Låt mig få fundera på saken.
- I helvete heller. - Inte ens om du fick ett vapen?
Men det är ditt jobb att se till att jag inte skaffar ett vapen.
Om du blir en duktig dandy ska du få det vapen du vill ha-
- utan att bli inspärrad igen.
Men det blir bara här. Och vi gör det på vårt sätt.
Bra. Kom hit varje vecka, och när vi anser att du är redo-
- och har rätt inställning får du vapnet.
- Är det rätt att skjuta folk? - Nej.
Men att veta nåt om det och sen inte göra det-
- gör oss starkare och bättre.
- Får jag gå nu? - Ja.
Jag säger att ditt besök var tillfredsställande till Krugsby.
- Vi ses här varje tisdag, okej? - Perfekt.
Jag får kolla på den där.
Liten, men inte klen.
Vilken läcker brud.
Hon är farligare än hon ser ut.
Tröttnar hon aldrig på ert fjanteri?
Eller på dig?
Du är nog för trevlig för henne. Vi ses på tisdag!
Jag stod där ett ögonblick utan att kunna prata.
Så självsäkert han höll dig. Och du gillade det. Jag såg det.
Söta flicka.
Jag bestämde att du aldrig skulle ligga i hans hand igen.
Han var simpel och långt från vår idealbild av en äkta dandy.
Om jag varit en dandy hade jag varit död, sa han.
Han hade dött och inte den han sköt.
Om han inte hade dragit sitt vapen.
Han var vaken hela natten så det är klart att han är trött.
- Men han är gullig. - Gullig?
Gullig?
- Vad menar du med gullig? - Rätt snygg.
Läcker på nåt sätt. Tuff och sexig.
Jag har alltid haft svårt att se om en man är snygg eller inte.
Jag kunde se att han var stark.
Och brun.
Jag började undra om du hade upplevt det Susan hade upplevt.
Om ni hade flörtat.
Du och Sebastian.
Du har en särskild killsmak. Du gillar män med stor kuk.
Jag har hört att Bob har stor kuk.
Du borde tvätta munnen med tvål.
Julen kommer tidigt i Estherslope.
Öppna. Den är till dig. Kom igen, var inte blyg.
En liten julklapp åt dig. Julen kommer tidigt.
Varsågod. Det måste vara en av dem.
Varsågod. De hade den i fönstret. Det måste vara en av dem.
Varsågod. Jag är snäll nu.
Det är det snällaste jag sett.
Jag vill inte höra ett ord till om vapnet i stan. Är det den?
Den var skitbillig.
En 7,65 millimeters modell 1900 automatpistol.
Jag var trött på att se Freddie få en blåtira efter en annan.
Nu kan han bli en riktig dandy som inte får stryk. Eller hur, Dicky?
- Jag antar det. - Antar du det?
Det var jättesnällt. Se på alla de andra pistolerna.
- Det är otroligt. - Sån är jag.
Tar du, Freddie Dandelion, detta skjutvapen i respekt och ära-
- tills döden skiljer er åt?
Ja.
Utför ritualen.
Med dessa vapen som vittnen-
- sammanviger jag er, Freddie Dandelion-
- och detta skjutvapen.
Gra-gra-gra-gratulerar, Fr-Fr-Freddie.
Och...?
Hon heter Woman.
Wo-wo-woman!
Kära Wendy.
Sebastian hade befäst sin popularitet och var en hjälte.
Under ceremonin för Freddie och Woman fick jag nog.
Jag måste kämpa mot honom. Fast på dandyvis.
Sebastian hade inte varit nere i skjutrummet förut.
Han hade inte sett oss skjuta. Han hade aldrig sett mig skjuta.
Det var ett perfekt sätt att visa honom vem som hade övertaget.
Jag behövde bara ställa mig framför måltavlorna-
- plocka upp dig från partnernas väntområde i blå sammet-
- och visa några omgångar avslappnad höftskjutning.
Sebastian skulle smälla av.
Sebastian!
Sebastian, vad gör du?
Man rör aldrig en annan dandys vapen. Det är regel 1. Är du galen?
- Förlåt. - Varför går du inte bara?!
Du kommer hit och förstör allt för alla andra.
- Titta, han kan i alla fall sikta. - Det skiter jag i.
Susan, ge mig en scarf.
Dick, jag tycker det är en dålig idé.
Det är inte snällt mot Wendy.
Kunde jag höra dig, Wendy?
Kanske kände jag nån tvekan mellan oss.
Men nu är det dags.
Det är du, Wendy, och jag.
Hej igen, Dick. Hur är det?
Jag jobbar på en idé som jag tror kan vara nåt för Badsteel.
Jag kom för att be dig utföra en reparation.
- Det är siktet. - Behöver det justeras?
Du använder ju inte siktet. Du skjuter från höften.
Just därför vill jag att du tar bort det.
Ta bort?
Jag förstår inte. Det är en mycket radikal ändring.
Siktet är en väsentlig del av person- ligheten. Det har du själv sagt.
Jag har velat ta bort det länge nu.
Men om du inte använder siktet, varför skulle du bry dig?
För att andra kan använda det.
Vad pratar du om? Det har inget med Sebastian att göra.
- Jag sa inget om Sebastian. - Tänker du göra det eller inte?
Wendy är mitt vapen.
Jag bytte dig mot Emily.
Jag satt i biblioteket i tre dar och låtsades läsa min handbok-
- om utgångssår. Ingen brydde sig om att komma och trösta mig.
Tills en av dem gjorde det.
Och överraskande nog-
- så var det Sebastian.
Kom ner nu.
Vi är alla oroliga för dig.
Jag har aldrig gillat dig, Sebastian.
Vad har du som inte jag har?
Skillnaden mellan oss två är-
- att du kanske inte är så bra på att förstå kvinnor.
Eller små damrevolvrar, för den sakens skull.
Min erfarenhet är att kvinnor gillar ord, men att de snabbt glömmer dem.
- De vill ha lite handling. - Det är typiskt dig att säga så.
Allt det här med pacifism är fint, men det är lätt också, va?
Jag ser det inte så. Det gör inte de andra heller.
Tyst! Jag trodde inte att du skulle se det så.
Men du kan lika gärna säga: "Jag är rädd, så jag bär vapen."
- Jag har aldrig sagt att jag är rädd. - Visst fan är du rädd.
Det är jag också. Och alla andra i den här världen.
De andra där nere är också rädda.
Clara... Clarabelle är rädd.
Clarabelle?
Din mormor Clarabelle?
Ja. Hon blev plötsligt gammal och minns inte ett dugg.
Hon vågar inte ens gå utanför dörren mer.
De senaste åren har hon bara varit ute en gång om året.
En gång. På Cynthias födelsedag.
Men hon vågar inte i år.
Hon tror att gängen ska döda henne-
- stjäla hennes kaffe och råna henne.
Det är så klart inbillning. Hon har blivit senil.
Kära Wendy. Jag fick en idé till en plan.
En plan som bevisar att allt med oss dandisar inte var tomma ord.
Bevis för dem och för dig, Wendy.
Vi ska ha en övning.
En viktig övning.
Sebastian har sagt att det bor en gammal tant nere vid torget.
Hon vill hälsa på sin kusin, men vågar inte.
Vi ska bevisa för oss själva-
- att dandisarnas styrka existerar...
...och är helt intakt.
Genom vår närvaro ska tanten, som är Sebastians mormor...
- Är det sant? - Ja.
Hon kommer att våga gå över torget.
Vår styrka ska smitta av sig på henne.
Efter den lilla övningen kommer vi alla att tro mycket mer på allting.
Och dessutom är det en god gärning.
Din mormor...
- Tanten med jätteväskan? - Ja.
Så gräsligt. Att inte ens våga gå ut. Det är förfärligt.
Har vi med våra partners?
De följer med som moraliskt stöd. Absolut.
Vad har vi för strategi?
Jag har några ideér, om ni vill...
Vi är här i min lägenhet. Här är Susans affär.
Den nya gruvan och den gamla gruvan.
Clarabelle bor här i änden av torget.
Vi för henne genom Träsket, East Side och Skjulet till Cynthia-
- som bor här, på plan 2. Freddie och Woman står på Slope Corner-
- för att få Clarabelle att känna sig trygg vid ankomsten.
Susans Lee och Grant håller utkik nerför gatan från Skjulet.
Huey och Lyndon skapar fred och stabilitet på East Side.
Stevie och Badsteel täcker hörnen i riktning mot den nya gruvan.
Kom, så ska jag visa er.
Sebastian, du är med mig nere hos Clarabelle.
Huey, du står i zon 6 framför Träsket, precis där.
Stevie, du kan ta zon 8, framför här.
Och de såg ner på Electric Park, som de kände så väl-
- och såg torget i ett nytt ljus, som sitt torg igen.
Det gjorde oss till dandisar igen. Och svetsade oss samman.
Så lyder planen så långt. Är alla överens?
Cynthia hade kaffet och kakan redo för Clarabelles årliga besök.
Vi dandisar var redo att trygga Sebastians mormors säkerhet-
- på tvåminuterspromenaden dit. Så det fanns inget att frukta.
Det var en helt vanlig dag.
Hej. Vi är klara där nere. Vi står på våra platser.
- Hej, Clarabelle. - Minns du Dick?
- Minns du mig? Dicky? - Jag minns inte ett jäkla dugg!
Hon är livrädd.
- Ska vi gå? - Ja.
Kom du ihåg kaffet? Det är härligt väder också.
Allt kommer att gå bra. Oroa dig inte. Inget kommer att hända.
Glöm inte nycklarna.
Kom nu, mormor, så går vi.
Se upp i trappan nu.
- Min väska... - Ingen ska röra din väska.
Titta, där är Cynthia.
Min... min väska...
Frun!
Låt mig hjälpa er, frun.
Låt mig vara!
Sluta, sluta!
Kära Wendy. Det sket sig totalt.
Jag vet att Clarabelle aldrig påstod sig vara en dandy-
- och att det var tydligt att hon inte var pacifist heller-
- men det här låg långt från allt jag hade föreställt mig.
Det är ett misstag, Krugsby! Det är ett stort missförstånd.
Helvete!
Clarabelle, varför går du runt och skjuter på folk?
Så där.
Är alla okej?
Jag har ordnat allt med Krugsby.
Om han får Clarabelle, går vi fria och får behålla våra vapen.
Kusten är klar.
Freddie hade haft ett hemligt samtal med Krugsby.
De hade bestämt att stoppa det hela innan allt ballade ur.
Krugsby skulle hämta Clarabelle och sätta henne på ett hem.
Och inget skulle hända oss.
Jag var en bra grabb, hade Krugsby sagt.
Så ja, Richard.
Vi har hamnat i en riktig soppa, va?
Bara lugn, allt är fixat. Jag löser det.
Jag måste bara be dig att ge mig mormor där.
Jag känner dig, Richard.
Du är en bra kille. Vi är inte så olika, du och jag.
Du är en sån grabb som det här landet byggdes upp på.
Clarabelle...
Jag är verkligen ledsen. Men det måste nog bli så här.
Du, Krugsby.
Jag ville bara säga tack.
Tack för att du låter oss behålla våra vapen.
För de betyder mycket för oss.
Många skulle inte uppskatta det.
Men jag ser att du har ett riktigt speciellt vapen själv.
Eller hur?
Jo, det har jag. Det är en 08 Polymer.
Lita aldrig på en man med en flådig L1808 Polymer.
Den har alltid varit och kommer alltid att vara med mig, till slutet.
Sån är jag bara.
Det är en förrädisk pistol.
Och det är okej med mig. Jag hade gärna varit med er själv.
Omgruppera.
Ta dem!
- Få in henne. - Är alla okej?
Släck ljuset! Släck.
Vad gör de här, Dick?
Vi hann in, men det lät inte som om de var på gott humör där uppe.
Dick, de slår sönder hela Templet.
Vi var kvar där nästa morgon.
Stevie fick kika ut i gryningen för att kolla om du hängde kvar.
Men du var naturligtvis borta.
Just nu låg du säkert i nån dum polis ficka.
Jag hade inte skyddat dig, men du var var inte förvånad.
Att sitta och trycka här är löjligt.
Att tillbringa livet nere i gruvan var precis det jag inte ville göra.
Det är jävligt knasigt.
Och det här gagnar inte nån.
Hör på.
Jag tycker att alla här ska göra det de vill göra.
Men jag tänker leverera det där kaffet.
Vad ska du göra?
Jag ska göra det varje anständig amerikansk pojke borde göra.
Jag tänker ta Clarabelle i handen och följa henne till hennes kusin.
Och låta dem bli upphetsade?
Ja.
Eller så kan vi lämna våra partners hos polisen-
- och glömma allt om Dandies.
Jag är inte en av er och det vet ni.
Ni är galna och kommer att dö.
Men jag står bakom er.
Så länge jag slipper få två kulor i ryggen och offra mig för nån sak.
De andra godtog den här logiken.
De var rädda, inget snack om det.
Men de var överens om att tackla rädslan-
- som stammen som Freddie alltid pratade om.
Den som förberedde sig för strid genom att skära sig.
Och rädslan för att bli skjuten försvann.
De gick själva över gränsen.
- Vi går tillsammans. - Vi kan inte gå däråt.
Så, kära Wendy...
Det är den tiden på året då jag köpte dig i leksaksaffären.
Och nu är det dags att ta farväl.
Jag saknar dig. Och det som nu ska hända vore mer passande-
- om du vore vid min sida.
Men så är det inte.
Hur mycket vi än vill det-
- så kan inte allt vara dandy.
Din för evigt. Dick Dandelion.
Här kommer ett litet PS, Wendy.
Jag går ut nu och jag fruktar kulorna från deras vapen.
Det är ironiskt.
För om det varit dina, hade jag med glädje tagit emot dem.
Jag har drömt att om nån skulle ge mig mitt sista utgångssår...
... så skulle det vara du.
Den som fick mig att känna mig stark.
Jag fruktar de andra kulorna.
Men inte dina, Wendy.
Och nu...
... är det dags för säsongen då vi älskar.
Dick? Du sa att det var upp till var och en av oss.
- Jag vill gå först. - Jag tycker vi ska hålla ihop.
Det var trots allt planen.
Jag har slutat vara en loser, Dick.
Okej. Huey och Lyndon går först.
Du säkrar zon 9. - Vi följer efter dem.
Kom.
Det är Krugsby.
Du kan sätta in din förstärkning, men vi behöver det inte.
Jag kan få de små råttorna på bättre tankar på tre sekunder.
Absolut, sir.
Marshall Walker är på väg hit.
- Den Marshall Walker? - Ja.
Lugn, pojkar.
Lugn, pojkar, lugn.
Hej, allihopa.
Jag vill bara säga att vi inte vill ha nåt bråk.
Vi vill inte skjuta nån, så tvinga oss inte göra det.
Vi ska leverera lite kaffe och ta hem våra vapen.
Ingen skjuter.
Grabben, vad håller du på med? Gör du upp med oss?
Jag har fått nog av ert skjutglada tjafs.
Släpp den där löjliga pistolen och det med en gång!
Vackert.
- Vi har ett problem. - Lugn.
Ta det lugnt, pojkar. Jag sköter det här.
Du, grabben...
Jag ska ge dig ett gott råd.
Lyssna på mig! Släpp den där löjliga pistolen med en gång!
Vakna, Lyndon.
Polisman trä-trä-träffad, är jag rädd för.
Vi rycker framåt. Freddie, du tar zon 4.
Susan, följ mig. Stevie med mig också. Kom.
Här kommer jag, Krugsby!
Clarabelle blev träffad i benet!
Hör ni... Jag kan gå.
Hör ni!
Titta, jag kan gå.
Ser du nåt?
Omgruppera! Sätt fart!
Pariserhjulet har stannat.
Där sitter en prickskytt.
120 meter och lätt nordvästlig vind.
Herrejävlar! Stevie, vi måste röra på oss.
Jag tar en extra tung 7,63 mm. Den borde falla cirka 90 cm.
Är du klar? Spänn hanen.
När jag räknat till tre.
Vakna, Badsteel.
Fick du honom? Stevie, du fick honom.
De är där borta i hörnet.
Håll er på sidan. De är där borta vid Shop Side också.
Vi måste gå genom Slope Corner. Håll er nere.
- Freddie, kom hit. - Ducka, ducka!
Vi måste till skyddet bakom Skjulet.
- Se upp för prickskyttar. - Är alla beredda?
Jag räknar.
Ett, två, tre.
- Det är lugnt. - Hör ni...
Susan, de är i din affär.
De slog in en ruta.
Du hade precis gjort så fint. På dem, Susan.
- Håll dig nere, gumman. - På dem, Susan.
Vakna, Lee. Vakna, Grant.
- Hon fick två. - Akta!
Stevie!
- Stevie, ta skydd! - Vakna, Badsteel.
Vad hände?
Stevie är borta. Vi rycker fram till position 3 bakom Skjulet.
Mitt ben!
- Mitt ben! - Klarar hon sig?
Är alla okej?
Dick, vad händer?
Ser du dem?
Det är trångt där nere.
- Herregud! - Vad är det? Är du träffad?
- Det är min tur nu. - Är det?
Fan.
Han ligger.
Han klarade sig!
Vi måste över nu!
Jag ser inga av de misstänkta.
Det är bara en kaffekanna.
Uppfattat.
Wendy...
Fan, nu sticker jag.
Kära Wendy.
Jag har drömt att om nån skulle ge mig mitt sista utgångssår-
- så skulle det vara du. Min frälsare.
Så jävla dumt.
Pacifikism.
Jag heter Patrick Besant-Matthews. Jag är rättspatolog-
- och jobbar främst med skottskador.
Vilken fin pistol du har köpt till Sebastian.
Wendy...
Text: Maria Chiru Scandinavian Text Service
Ansvarig utgivare: Mats Davidsson
Ripped by: SkyFury